Арчибалд Маклийш
Пред паметника на Линкълн

Превод от английски: Александър Шурбанов, —

chitanka.info

Ленив Пъто̀мак[1], омърсен поток,

притихнал, морен, стигнал до морето

с нечистотиите на притоци преломни,

ограбени от теб, с трески от брястове —

вземи ни в мисълта си тъй широка,

потоко тъмно-тъжен. Ний ли? Ето,

и ний предчувствуваме, и ний помним —

и нас ни чака слава, както теб

отвъд прибоя в тръпнещите плажове…

И срам ни следва.

* * *

Със себе си ний носим свойто минало,

тъй както ти — поломените клони

и на въртопите си пяната, и слепи

цветя като пречупено крило —

сметта скверняща на предишно зло,

несправедливостта, човек поробен

и друг човек (по-страшно!) — поробител,

омразата като каиш отровен,

един към друг привързал здраво двамата,

страха, подхранващ злобата с измама,

и гроздовете на гнева — оскубани…

Ний носим миналото си, срамът нараства

и блянът е погубен.

* * *

Мисли за нас, река, когато във въртопите

се връщаш към началния си тласък,

на чайките към крясъка.

И там, отвъд, където ярък плам

морето мята и кипи водата,

мисли за нас, река!

Каква е ориста ни — рухнал блян?

* * *

Под онзи свод

седи човек или пък истукан,

взрян в мраморния неподвижен под.

Не чува ни тръба, ни барабан.

О, чува, чува! В този си покой

във идещите дни се вслушва той.

„Що се отнася до това, каква е моята политика…

Бих искал да спася Съединението…

Върховната ми цел във тази битка е да спася

Съединението…“

Диханието на тръба,

на барабана гръмоленето…

Спасявайте, тръба и барабан, Съединението!

Какво доведе до Съединението и го укрепи?

„Аз често съм запитвал себе си

кой бе великият основен принцип…

Това не бе единствено раздялата със старото отечество,

а нещо в Декларацията, даваща не само свобода

на хората, живеещи в страната,

но и надежда — на света…

Това бе нещо като обещание,

че подир време

бремето ще падне от всички рамена.“

Да се спаси Съединението —

да се върне

и обещанието, и надеждата.

* * *

Под този свод

седи човек или пък истукан.

Той помни друго време, друг народ.

И под реката чува непрестанно

друг, по-дълбок поток да бие камъка.

Седи, в съмнения потънал, сам,

прозира в Принципа,

залягат пехотинците,

еманципира — не, не роби —

Съединението — не от робството, а от срама,

еманципира го от уродливото му име,

чиято мръсота опозорява

дори Създателите му във гроба…

Спасява го и блянът продължава.

Мисли за нас, река, когато те посрещне

морето бурно на брега си утринен!

Мисли за нашата съдба и за началото

на пътя, вписано във съглашението,

за срещата с човека и със цялото

човечество. И за Съединението.

И ти,

там вътре, в обичта ни, все такъв,

върни ни по-дълбокия поток и прочисти

омразата, ръждясалата кръв

и паметта ни ослепяла!

О, върни на своя род

ти, вечно взрян във мраморния под,

загубения горд обет на океана!

Върни ни пак към светостта на бляна!

[1] Река в Съединените щати. Минава край Вашингтон. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.